Retail tekst av aMvEL. Synket til REWARD av jeem.
VELKOMMEN JUNIORFEKTERE
Bravo! Bravo!
Bravo, Manny!
Da jeg hørte at Manny ville fekte,
tenkte jeg: "Ja da, ukoordinert gutt, dødelig våpen.
"Hvordan kan dette gå galt?"
- Hva tenker du nå? - Jeg er stolt av vår lille Zorro.
Jeg trente litt med ham, men guttungen er god.
Han har det i blodet. Faren hans var mesterefekter.
Han var en kunstner med sverdet. Måten han kaster sverdet på.
Han var legendarisk.
Dette fine lille øyeblikket jeg har med sønnen din her,
- ødelegger du litt. - Beklager.
Visste du at fekting begynte på 1100-tallet?
Vet du hva som er teitere enn fekting? At du vet når det begynte.
- Jeg synes ikke du er teit, Alex. - Hold kjeft, din dust.
Det er gutten min!
Blir det enklere hvis vi henger deg fra en kran?
Hvem som helst kan lage hjemmevideoer.
Jeg er stolt av hjemmevideoene jeg lager.
Du går alltid litt for langt, Cam.
- Nei. - Ettårsdagen til nevøen din.
- Ikke si det. - Du tok med en vindmaskin.
- Men synet mitt var... - Du tok med en vindmaskin.
Hvem setter hjul på barnesenger?
Beklager.
- Det er greit. - Å, nei. Telefonen min er død.
Batteriet er antakelig bare statisk avfraksjonert.
- Hva? - Du kan lade den opp igjen
med statisk elektrisitet. Bare gni den på håret ditt.
Ja!
Jeg pleide å gå hjem til venner
og se på trofeene til ungene deres, og det plaget meg,
for jeg hadde ingen trofeer i huset! lkke før ham.
Det er et godt grep.
Kan vi bytte plass?
- Folk glaner, Cam. - Jeg vet at det ikke betyr noe,
men det er kult å ha en unge i huset
som er best til noe. Skjønner du?
- Ja, ungene våre er gode. - De er best.
- Vi er heldige. - Ja.
Men er de best til noe? Det må jeg tenke litt på.
Alex er god i alt hun prøver, så...
- Hun finner sin spesialitet. - Ja, og Haley er...
- Haley er så pen. - Nydelig jente.
Så hun kan møte en som er best i noe.
- Akkurat. - Og så har vi Luke.
Den rotet vi litt til.
Ja, lite grann.
Bravo!
Stor applaus for vinneren, Manny Delgado.
Manny går nå videre til mesterskapet,
der han kjemper mot Caroline Markum.
Vi sees her igjen klokka 16.30.
- Flott. - Bravo!
Det hun sa.
Dette betyr mer for pappa enn for Manny.
Ja, han har sjansen til å blir far til en mester.
Hans andre sjanse. Vi vet alle hvordan det gikk første gang.
Sa jeg noe galt?
Nei! Jeg er bare glad på Mannys vegne.
Alt handler alltid om Claire.
Takk for at dere kom og støtten gutten.
- Dere er toppen. - Hvorfor, Claire?
Mener du det?
- Det tok en stund. - Hun har sovet i 20 minutter.
Det tok bare litt tid å snike seg ut uten å vekke henne.
Sånn som første gang du overnattet her.
Jeg måtte på et møte.
La oss snakke om hvorfor du er så gretten.
- Hva er det med deg og søsteren din? - Ingenting.
Eller kan dette ha noe med kunstløp å gjøre?
- Da Mitchell og Claire var barn... - Ikke interessert.
La meg snakke ferdig, takk.
- Da Mitchell var 10... - Elleve.
...og Claire var 13, konkurrerte de i isdans...
Kunstløp! Jeg skal fortelle.
Ja, søsteren min og jeg var faktisk et veldig godt par.
Vi ble kalt lld og Snill.
Jeg var lld, på grunn av det røde håret, og Claire var Snill,
fordi det rimte og fordi hun ikke var det.
Og Mitchell er sur ennå fordi Claire sluttet rett før et stevne.
Et stevne? Det var kretsmesterskapet for 13-åringer og under.
Smaragdbyen på enden av min vei.
- Jøss. Du klarte det. - Hva da?
Du fikk kunstløp til å høres enda mer homsete ut.
Så det gjorde deg ikke sint at faren din var så stolt av Manny?
Du gjør alltid dette. Istedenfor å vise følelsene,
gjemmer du dem, og så kommer de ut senere på smertefulle måter.
Vet du hva? Ja.
Jeg er kanskje litt sint ennå,
men det er flaut og smålig, og den fargen kler meg ikke.
Sånn som deg og gult.
- Du liker meg i den gule skjorta. - Du ser ut som sola.
Bobling. Smertefull bobling.
Nå vet du hvorfor jeg gikk tidlig den morgenen.
Jeg visste at du ikke hadde et møte.
Det må være noe galt med telefonen.
Jeg har gnidd den på hodet i sikkert en time.
Hva? Alex.
- Du er så nerdete! - Men jeg er iallfall ikke skallet.
- Å, herregud! Mamma! - Ikke vær slem, Alex.
Haley, ikke gjør det så enkelt å lure deg.
Dette føles riktig, kompis.
- Hva driver dere med? - Streber etter perfeksjon.
Vi laget en lister over ting gutten kan bli god i, og...
- Baseball. - Kjempefint.
Jeg har lest at det bare tar 10000 timer å oppnå perfeksjon.
Hvor mange timer med baseball har du nå?
Jeg spilte en hel sesong, så omtrent 6000 timer?
Jeg skjønner hvorfor matte ikke er på lista.
Selvsagt vil at jeg Luke skal lykkes,
men jeg tror ikke foreldre kan tvinge det på barna.
Vi må bare ha tro på at ungene skal finne sin egen vei.
Dessuten er Luke allerede best i noe. Best i å være min sønn.
Det hørtes ikke så teit ut inni hodet mitt.
Dette føles godt. Dette blir din idrett.
I fjor sa du at basketball var min idrett.
Jeg har sagt mye jeg vil ta tilbake, men det kan jeg ikke.
Det jeg kan gjøre er å være den faren jeg må være
for å gjøre deg mesterlig.
- Vil du bli mesterlig? - Vil vel det.
Det er gutten min!
Vår reise på 10000 timer begynner med ett enkelt kast.
Jeg tror på gutten min. Jeg svikter deg ikke.
Kast i vei. Det er bra. En god start.
Hvil kanonen mens jeg henter denne.
Sikt her når du kaster.
Burde hatt på suspen.
Home run!
Jeg finner den.
Veldig, veldig bra første time.
Kast hit hansken, så skal jeg olje den.
Ja.
- Alt i orden? - Ja, jeg fortalte bestemor
hvor flink Manny var i dag.
- Så du var ikke sint? - Nei, dummen. Jeg var glad.
Jeg begynner å forstå hvorfor det er så mange konflikter på kontinentet ditt.
Se på denne.
Jay.
MANNY ER VÅR MANN
Jay liker å lage t-skjorter for spesielle anledninger.
Vis dem.
For et par år siden løp Haley et 5 kilometers løp,
så jeg laget et par av disse.
HALEYS KOMÉT
Bare på gøy.
- Så søtt at du er stolt av Manny. - Det er sant.
Når han lager kjøttdeig av de andre barna,
er det helt spesielt for meg.
- Unnskyld at jeg avbryter. - Det er greit, papi.
Jeg har noe til deg.
Og jeg har noe til deg. Her.
Jeg trenger det ikke lenger.
- Men finalen... - Jeg har trukket meg tilbake.
Vent! Du kan ikke trekke deg.
Det er bare ikke gøy lenger.
Det er bare nervøsitet. Dette går helt fint.
Hvis han ikke vil, er det hans beslutning.
Ikke søren.
Han burde ikke gjøre noe som gjør ham nervøs.
Jeg støtter deg, papi.
Jeg er ikke nervøs. Jeg vil bare ikke kjempe mot ei jente.
Hva?
Det vil bli en plett på min ære å slå en kvinne.
Hvorfor det? Fordi menn alltid er kvinner overlegne?
Så overlegne at du ikke engang kan fullføre setningen?
Hør på henne.
Du har alltid kalt deg en kvinneelsker,
men hvis du ikke kjemper mot denne jenta,
viser du meg og alle kvinner at du ikke respekterer oss.
Beklager.
Greit. Så ta tilbake sverdet og kjemp mot denne jenta som en tyr.
Skal bli!
- Hører deg ikke. - Skal bli!
- Hører deg ikke. - Jeg kan ikke rope høyere.
Hva skal til for å bli en god selger? Ingen hemmelighet.
Man følger bare en selgers grunnregler.
"Lukk alltid et salg. Ikke glem at gode husideer
"alltid er rundt hjørnet. Ofte tviler folk på meglerens ærlighet.
"Ta anstøt. Overtredere vil..."
Søren. Hva er neste...
Dette er det største rommet,
selv om det ordet ikke yter nok rettferdighet.
- Snålt, snirklete maleri ikke inkludert. - Jeg liker det.
Jeg også. Veldig fint.
Spesialtilpasset innbygning og mengde av naturlig lys.
Trengte jeg salget? Ja. Var jeg bekymret? Nei.
Hvorfor ikke? Fordi. Fordi hvorfor?
Fordi jeg ikke selger noe jeg ikke tror på.
Og når jeg tror, tror du.
Jeg kunne solgt en pelskåpe til en eskimo.
Beklager, Phil. Det er et flott hus,
men jeg vet ikke hvor barnevennlig det er, og jeg har to små barn.
Bare denne trappen...
- For et kult hus! - Ikke nå, Luke.
Så du hagen? Det er plass til sikkert 10 trehus.
Og soverommet har vindu i taket.
- Skulle ønske vi bodde her. - Skulle ønske du kunne gå ut igjen...
- Mener du det? - Ja.
- Huset vårt er ingenting i sammenligning. - Det stemmer.
Der er dere. Jeg skal skifte,
og så drar vi tilbake til Mannys kamp.
- Pappa vil ikke at jeg skal gå. - Hvorfor ikke?
Husker du da du var redd for at han var dum?
Jeg husker det ikke helt slik.
Det viser seg at han er et naturtalent.
- Til hva da? - Til å selge.
Hei, alle meglermestere.
Ja, jeg snakker til dere: Sandy Brewster, Skip Woosnum, JJ McCubbin.
Hører dere trinn bak dere? Det er Luke Dunphy, og han er i siget.
- Det er utrolig. - Ikke sant?
Kjøperen kommer om en time med mannen, så jeg trenger ham.
Guttungen er et geni. Der er toppselgeren!
- Hvorfor har du iPod-en i munnen? - Jeg lader den.
Alex!
Så du har overhodet ingen trang
- til å snakke ut om dette med henne? - Nei.
Jeg respekterer at din familie gjør det slik,
men det er tøft for oss som er glade i dere.
Vi føler spenningen. Vi hører ordene skarpe som kniver.
- Hei, folkens. Jeg tok med appelsinskiver. - Vet du hva? Jeg orker ikke dette.
Claire, Mitchell er sint ennå
fordi du sluttet med kunstløp da dere var barn.
Bli med meg, mine damer. Snakk ut.
- Kom. - Takk, Cam.
Var det derfor du var så spydig i morges?
Nei. Jo. Ja, jeg er vel litt sint ennå.
Men du stjal mitt store øyeblikk.
Ja, for 21 år siden.
Det betydde ikke noe for deg, for du hadde så mye.
Du hadde cheerleading og dramaklubben,
- og så klinte du med fotballstjernen... - Det gjorde du også.
Ja, men vi måtte holde det hemmelig.
Det var egoistisk av deg å slutte.
Vet du hvorfor jeg sluttet? For å beskytte deg.
- Fra hva da? Ære og berømmelse? - Nei, gi deg.
- Pressekonferanser? - Jeg var større enn deg,
og trodde ikke du kunne løfte meg.
Du slapp meg på trening...
- To ganger. Tre. ...og jeg ville ikke at du
skulle bli ydmyket foran alle de folkene.
Du slapp meg hele tiden.
Kan du ikke bare tilgi meg og glemme det?
Jo, selvsagt.
Beklager. Dette må virke så smålig.
Det er litt dumt, men vi har alle våre feil.
Jeg er glad du fikk det ut. Prøver du å løfte meg?
- La meg. - Du prøver å løfte meg.
Vær fokusert, avslappet og sint.
- Hvem er tøffest? - Jeg.
- Hvem er modigst? - Jeg.
Hvem er slemmest?
Kan dere bare stille alle spørsmål nå, så jeg ikke må løfte denne hele tiden?
Ta dem!
- Sånn. Er du klar? - Ja.
Ta dem! Lykke til!
- Er det opptatt her? - Nei, bare sitt.
- Takk. Er Manny din? - Ja.
Han er god. Jeg så ham tidligere.
- Takk. - Ja.
- Er hun datteren din? - Caroline? Nei.
Foreldrene hennes er dessverre gått bort.
Jeg er sykepleieren hennes på barnesykehuset.
Men alle pasientene mine er som familie.
Guttene våre har det visst moro.
Ja. Jeg kan snakke om pyntelister og senket belysning
i det uendelige,
men ingenting er som den lyden.
- Hei, vennen. Det gikk bra. - Foten min! Jeg tror den er baklengs!
Den er ikke baklengs.
- Men hva skjedde? - Det dumme golvet er for glatt.
Eik. Også kjent som naturens pute.
- Det er som is. - Ikke skyld på golvet.
Du burde ikke ha løpt.
- Jeg så et spøkelse. - Spøkelse. Hei, Phil Dunphy.
Det var meg. Det fungerer som et naturlig skohorn.
Kanskje det er best om vi tar av skoene i denne delen av omvisningen.
Følg meg.
Hun er vårt lille mirakel.
Skulle ønske faren hennes hadde overlevd i Afghanistan så han kunne sett dette.
Der er heiagjengen vår.
- Her, folkens. - Hei.
Herregud. Vi må stoppe ham.
Kanskje jeg kan utløse brannalarmen.
- Forvent ingen nåde. - Få se hva du har, storegutt.
Jeg er glad for at pappa er stolt av Manny.
Men det ville vært fint å se ham stolt av oss.
Og med "oss" mener jeg meg.
Trodde du virkelig at veien til pappas bifall
var gjennom kunstløp?
Jeg er temmelig sikker på at pappas stolteste øyeblikk
var da du tok av deg den flammerøde trikoten.
Jeg sier ikke at dette er logisk.
Beklager at jeg er en surpomp.
Jeg var faktisk veldig skyldbetynget da jeg sluttet.
Jeg vet hvor glad du var i kunstløp.
Jeg var faktisk ikke så glad i kunstløp.
- Hva for noe? - Dette kommer til å høre litt homsete ut,
men da vi skøytet sammen,
var ikke du slemme storesøster og jeg var ikke klengete lillebror.
Vi var et team.
De siste par årene har vi vokst fra hverandre,
og da mamma og pappa ble skilt var vi på motsatt side,
og jeg savner å være på lag med deg.
- Det er litt homsete. - Akkurat.
Hvor skal du, Claire?
- Du tuller. - Opp.
Mener du det?
lkke slipp meg.
Vekk med det, ellers kaster jeg det.
Noen må få slutt på dette.
Sånn ja, Mitchell.
Kan vi ta med deg og Caroline ut og kjøpe is?
- Vi kan ikke. Hun er diabetiker. - Selvsagt er hun det.
Applaus for vinneren Manny Delgado!
Vi må komme oss vekk herfra. Legge dette i bagasjerommet.
Jeg vet ikke om jeg er stolt eller skamfull.
Hva med nå?
Vi sier til barna våre at det viktigste er å delta,
men la oss være ærlige.
Det føles godt å vinne.
Ingenting er som det gylne øyeblikket i sola.
Jeg tror alle foreldre ønsker det for barna sine,
og kanskje litt for oss selv også.
A v og til legger vi for mye press på dem,
og det fører til sinne og skyldfølelse.
Ja!
Så hvor mye er for mye? Her er min mening.
Skyldfølelse blekner. Trofeer varer.
- Du er sint, ikke sant? - Nei.
- Jo, det er du. - Nei.
- Du er litt sjalu. - Jeg er glad på deres vegne.
Kom igjen, så tar vi en. Stå der.
- Mener du det? - Ja.
- Føles det bedre? - Ja. Ta imot meg nå.
Hva snakker du om? Er du seriøs? Nei, Cam!
NORWEGIAN